Габриела Цанева
Изтича времето
и аз изтичам с него…

chitanka.info

Изтича времето —

и аз изтичам с него.

Нищо не остана

в стария саван на

тялото ми.

Увита в бял юрган,

душата ми заспа на

тъмно.

Умът ми зазвъня —

като стакан над

тлъста маса.

Разплискаха се

мислите ми —

като ураган.

Издухаха изтичащото

време.

Кой ще вземе

тежестта на

чакащото

Утре?

Тихо е —

като във стан на

поразена от божи гняв

войска.

Заслужихме ли си съдбата —

да бродим из нощта

и да броим камъчетата

в краката си по пътя —

като трохи в покривката

на старата Земя…

Броя трохите по покривката —

със страх се взирам

в едрите й дупки —

да не изтекат.

И както гледах —

през една от тях

видях

небето.

Трохите се превръщаха

в звезди.

През едри дупки се

изтичаха

в небитието.

Последвах ги.

През крив тунел

в пространството

се върнах на Земята.

Не разбрах —

вчера ли,

утре ли —

беше?

Моето куче

ядеше

мойта

храна.

16.02.1997

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.